Видавничо-поліграфічний центр “Київський університет”
Наукова і творча діяльність М. Т. Рильського у франкомовному соціокультурному просторі: проблематика й перспективи
Вступ. Творча та науково-організаційна діяльність М. Т. Рильського у франкомовному соціокультурному контексті вимагає комплексного розгляду й формулювання перспективних напрямків досліджень з огляду на потребу ширшої інтеграції доробку поета-академіка у соціокультурний простір франкофонії. Методи. У роботі використано загальнонаукові методи аналізу та синтезу, а також специфічно філологічні методи, зокрема лінгвосеміотичного, лінгвокогнітивного та лінгвокультурного аналізу. Результати. У статті розглянуто не лише перекладацький доробок М. Т. Рильського із франкомовних літератур, але і його внесок у поширення шевченкіани у франкомовному соціокультурному просторі, а також рецепцію його творчого доробку у франкомовних наукових і перекладацьких інтерпретаціях. Зокрема встановлено особливості важливого науково-організаційного проектом для франкомовного соціокультурного ареалу, підготовки французького видання творів Тараса Шевченка: "Вибрані твори", проаналізовано лінгвокультурні особливості літературознавчої рецепції доробку Кобзаря у тогочасних українських та зарубіжних виданнях, ініційованих поетом-академіком, з подальшою рецепцією в новітніх літературних проектах ХХІ століття. Виявлено проблеми рецепції доробку М. Рильського у франкомовному антологічному виданні "Нова літературна хвиля в Україні". Виділено проблемні та перспективні аспекти подальшого аналізу, можливих публікаційних проектів. Висновки. Аналіз багатогранної діяльності М. Т. Рильського у франкомовному соціокультурному просторі розкриває певні перспективи. На подальшу аналітику заслуговують як комплексний аналіз його мистецького, зокрема й перекладацького доробку (з коментованою публікацією давно не передрукованих його перекладів) у контексті франкомовних лінгвокультур, так і його науково-організаційної діяльності в цій царині. Поряд із тим, після проведення відповідного критичного аналізу наявних перекладів видається перспективним розпочати підготовку комплексного видання творів М. Т. Рильського французькою мовою.
перекладознавство, історія перекладу, франко-українські літературні взаємини, семіотика, художній переклад
Авторське право (c) 2025 Літературознавчі студії https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Контрарний характер соціальних комунікацій у творчості Максима Рильського як фрейм у процесі формування його образу
Вступ. Проблема контрарного характеру соціальних комунікацій у творчості Максима Рильського є багатошаровою і мало- дослідженою. Термін "соціальні комунікації" потребує уточнення, оскільки існують різні його інтерпретації. Контрарність у творчості Рильського також не була до кінця вивчена, що підкреслює актуальність дослідження. Мета роботи полягає в ідентифікації ознак фрейму у процесі формування образу поета на основі контрарного характеру соціальних комунікацій, представлених у його творах і біографії. Методи. Дослідження базується на холістичному підході, який розглядає творчість Рильського як цілісну систему. Застосовуються методи контент-аналізу, дискурс-аналізу, біографічного методу, соціологічного аналізу, семантичного аналізу, компаративного аналізу та фрейм-аналізу. Також використовуються літературний аналіз та історичний метод для вивчення впливу соціально-політичних умов на творчість поета. Дослідження включає два етапи: теоретичний аналіз літератури й експеримент з опитуванням 32 респондентів віком 17-22 років. Результати. Аналіз творів Рильського виявив кілька ключових ознак фрейму: контраст між особистим і суспільним, використання іронії та самооборони, конфлікт між мистецтвом й ідеологією, символіка й алюзії, зміна позиції та адаптація, а також реакція критиків. Експеримент показав, що 93,9 % респондентів вважають соціальні комунікації у творчості Рильського контрарними. Позитивні оцінки його образу склали 71,8 %, амбівалентні - 25 %, нейтральні - 3,2 %. Висновки. Дослідження підтвердило гіпотезу про наявність контрарного характеру соціальних комунікацій у творчості Максима Рильського. Поет зміг зберегти внутрішню свободу й гідність у складних історичних умовах, що робить його творчість актуальною і сьогодні. Отримані результати дозволяють краще інтерпретувати твори Рильського та його біографію, а також розуміти, як його образ формувався в умовах радянської ідеології.
Максим Рильський, соціальні комунікації, контрарність, фрейм, іронія, біографічний метод, літературний аналіз
Специфіка моделювання образу Максима Рильського в друкованому медіа "Літературна газета" за період із 1937 року по 1961 рік
Вступ. У статті висвітлено специфіку моделювання медійного образу Максима Рильського в друкованому медіа "Літературна газета" за період із 1937 року по 1961 рік. Актуальність дослідження полягає в необхідності з'ясування особливостей моделювання медійного образу митця, що є частиною цілісного образу, який поступово створюється завдяки дослідженням науковцями біографії та багатогранної творчості Максима Рильського. Методи. Під час дослідження було використано методи аналізу, синтезу, узагальнення, описовий метод. Метод аналізу дав змогу ґрунтовно опрацювати журналістські матеріали, у яких було сформовано медійний образ Максима Рильського. Метод синтезу сприяв об'єднанню інформації, що була отримана в результаті аналізу 14 журналістських матеріалів. Висновки було сформульовано завдяки методу узагальнення. Описовий метод дав змогу створити цілісну картину дослідження. Результати. У результаті аналізу 14 журналістських матеріалів (замітки, привітання, творчі портрети, стаття, рецензії, нарис, інформаційний звіт) друкованого медіа "Літературна газета" за період із 1937 року по 1961 рік було з'ясовано тенденції й засоби моделювання (градація поширених прикладок із характеротворчими епітетами, епітети, пряма мова митця, фотографії з текстівками, що увиразнюють його популярність і працелюбність, позитивна характеристика Максимом Рильським інших людей, акцент на активності митця й багатогранності його діяльності) медійного образу Максима Рильського. Висновки. У 13 журналістських матеріалах медійний образ Максима Рильського має такий діапазон моделювання - від багатогранної особистості, творця якісної поезії, людини, яка прагне постійного розвитку, патріота, культурного посланця до людини, яка має популярність і вплив на суспільство, поета- інтелектуала європейського масштабу. В одній статті медійний образ Максима Рильського змодельовано з негативною конотацією, що полягала в констатації відродження у творах митця буржуазних мистецьких тенденцій.
media image, printed media "Literary Newspaper", Maksym Rylskyi
Вступ. Максим Рильський відомий широкому загалу передусім завдяки поетичній спадщині. Літературознавці й мистецтвознавці заслужено високо цінують його науково-популярні студії, перекладачі занурюються у неперевершені зразки з різних мов, теоретичні та практичні матеріали. Проте поза увагою залишається прозова творчість. Невелика кількість художніх текстів направду є цікавою не лише завдяки стильовому синтезу і змістовому наповненню, авторським знахідкам та виражально-зображальним засобам, але й важлива для розуміння світоглядних орієнтирів митця, у дослідженні особливостей ідіостилю. Методи. У роботі використано філологічний, інтертекстуальний та біографічний методи літературознавчого дослідження. Результати. У художній прозі Максима Рильського порушено актуальні й позачасові теми. Автор послуговується продуманими посвятами й інтертекстуальними вкрапленнями, домислом і вимислом, рефлексіями й описом, влучними художніми засобами та вказівними назвами, які допомагають розкрити характери та мотивацію персонажів, пришвидшити або сповільнити темпоритм оповіді чи розповіді, показати спектр від гумору до сарказму, від комедії до драми і трагедії, викликати в реципієнтів асоціації завдяки багаторівневим та полісемантичним символам, увиразнити палітру відчуттів і почуттів, розширити або звузити хронотоп, акцентувати лейтмотив і підтекстові домінанти твору, спонукати читача до роздумів та самопізнання без моралізаторства. Висновки. Максим Рильський - талановитий прозаїк, який розкрив у малих епічних формах специфіку індивідуального стилю, показав себе, свої болі, сумніви, переживання, радості, миті щастя і розпачу, представив бачення буття і ролей індивіда, котрий впливає чи підпорядковується оточенню, що згодом перетворюється на символічну візію соціуму і світу. Прозові твори письменника містять чимало автобіографічних деталей, спогадів і зізнань, які складають цілісну сповідь-полілог із реципієнтами.
проза, назва, рефрен, контраст, персоніфікація, наратор, автобіографізм
Теоретик і практик перекладу. Візуалізація поезії. Штрихи
Вступ. Про нього багато написано, нові акценти в оцінку постаті митця і вченого внесено і в ДовіДкові ресурси. Мета статті - Додати нових штрихів до вивчення діяльності теоретика і практика переклаДу, а також До візуалізації Деяких його поетичних текстів, зокрема із записами голосу автора-виконавця. Методи - загальнонаукові (аналіз-синтез-прогноз), філологічний, історико-літературний, компаративістський, інтермеДіяльний; застосовано також елементи наукової полеміки, есеїстичного стилю. Результати. Стаття склаДається з трьох частин. У першій форматом "стаття в статті" подано текстуальну частину творчої презентації студентки 4-го курсу ННІФ Софії Малахівської "Максим Рильський як теоретик переклаДу". У другій частині внесено Два нові штрихи До теми "Рильський - практик перекладу": адекватність віДтворення вірша Янки Купали "А хто там іДзе?" та полемічного Духу сонета словацького поета ГвезДослава, іДеологічно чіткої віДповіДі на агресивний памфлет Пушкіна, що виправДовував приДушення царськими військами польського національно-визвольного повстання 1830року й накликав нові бурі на "слов'янське море". Третю частину присвячено інтермеДіяльному втіленню творів поета мовою синтезу мистецтв. Тут Долучаються проблеми рецептивної естетики. НавеДено приклаДи візуалізації п'ятьох віршів М. Рильського та колізій, що супровоДжували їх творення. Візуалізацію необхіДно використовувати у виклаДацькій практиці задля пожвавлення класики, наближення її до сердець нових поколінь. Висновки. 130-літній ювілей нашого класика став доброю нагодою поговорити про найкраще, ним створене, зрозуміти й компроміси, на які мусив іти не лише заради виживання, а щоб далі творити естетично найкраще. Так, у вірші "Троянди й виноград" поет прагнув ілюструвати положення античної калокагатії, поєднавши її зі сковородинським ученням, про природжену діяльність та з соцреалістичним плакатом. Не поєдналося. Не відображено третій Сократів чинник, найголовніший і нині: крім красивого і корисного, - моральне. Можна знайти цьому й історичні оправдання. 1955. Два роки по смерті Сталіна, нове розпалювання гонки озброєнь, витягування жил із робітників, селян та інтелігенції. І намагання старшого поета, активізувавши пам'ять неокласика, змалювати антично-сковородинсько-"нашу" ідилію, навернути читачів на нове осягнення краси світу.
українська література, теорія і практика перекладу, Максим Рильський, адекватність перекладу, рецепція, візуалізація, артистизм
Максим Рильський у таємних документах більшовицької влади
Вступ. Максим Рильський - видатний український поет, творчість якого склалася в умовах жорстокого ідеологічного тиску радянської влади. У статті досліджується його життєвий і творчий шлях, зокрема періоди підозр і репресій через нібито націоналістичні настрої, а також вимушена конформність у рамках соціалістичного реалізму. Методи. Під час дослідження було використано методи аналізу, синтезу, узагальнення, порівняльно-історичний та описовий методи. Результати. Аналізуються архівні документи, що свідчать про постійний контроль спецслужб та ідеологічні конфлікти навколо його творчості. Особлива увага приділяється впливу політичної ситуації на художні та публічні виступи поета, його позиції під час Другої світової війни, а також ідеологічній критиці з боку радянських діячів. Висновки. На основі архівних матеріалів розкривається громадянська мужність і творчий геній Рильського, який, незважаючи на зовнішній тиск, зберігав національну ідентичність і значний внесок у розвиток української літератури XX століття.
Максим Рильський, українська література, репресії, націоналізм, соціалістичний реалізм, радянська ідеологія, Друга світова війна, творчість, архіви, ідеологічна критика
Поетикальні особливості поезій М. Рильського, що вивчаються в школі
Аналізується поезія Максима Рильського, зокрема, акцентується увага на творах, що вивчаються в школі. Висвітлюється своєрідність творення пейзажів природи, що є ключовими у творчій манері автора. Пропонується аналіз поезій, відзначаються характерні поетикальні особливості, розкривається виховний їх аспект, зазначаються засоби та прийоми зображення картин навколишнього. Творчість письменника подається через призму світовідчуття та натхнення на лоні природи, емоційного перезавантаження, життєвого ресурсу. Побіжно зазначається цінність художнього слова у формуванні особистості в цілому та значимість української літератури у розвитку та реагуванні на історичні процеси в суспільстві.
поезія, сонет, пейзаж, поетика, кольористика, метафора, епітет, порівняння, персоніфікація, анафора, алітерація
Анакреотичні мотиви у ліриці Максима Рильського
У статті на основі естетичних концепцій анакреонтичного стилю в поезії проаналізовано вірші Максима Рильського різних років, засновані на образності вина. У ранньому періоді творчості такими були стилізації народних пісень ("Білий сніг, вино червоне..."), філософські медитації ("Я тільки надпив свою чарку..."), сонети-взірці інтимної лірики ("У теплі дні збирання винограду..."), а вже у 1950-х роках жанрову палітру "винної" поезії доповнили ліричні портрети ("Виноградар", "Троянди й виноград"). Відтак утверджено, що саме лірику М. Рильського можна визначити основою для формування українського "хамрійяту", тобто специфічного масиву поезії, пов'язаного з мотивами винопиття, застілля, кохання. Важливість дослідження поетичного доробку в цьому ключі полягає у виявленні та інтерпретації архетипної образності через деталі повсякденного життя.
українська література ХХ століття, творчість М. Рильського, поезія, вино, образність, анакреонтика
Максим Рильський - перекладач фрагменту "Про природу речей" Тита Лукреція Кара та п'яти поезій Міхая Емінеску
У статті розглядається малодосліджений і маловідомий аспект Діяльності Максима Рильського - переклаДача, а саме - його переклаД фрагменту філософського твору Тита Лукреція Кара "Про природу речей" та п'яти перлин інтимної лірики класика румунської літератури Міхая Емінеску, що побачили світ у першому виДанні його поезії українською мовою в Києві 1952 року. Охарактеризовано історико-культурний контекст появи переклаДів, пояснено творчі упоДобання переклаДача, навеДено паралелі з іншими переклаДами та науковими ДосліДженнями. Детальний суто лінгвістичний аналіз переклаДів - завДання на майбутнє, у цьому - перспективність статті.
Максим Рильський, переклаД, Тит Лукрецій Кар, Міхай Емінеску, типологія
Апологія класики крізь призму сучасності в ліриці Максима Рильського
Вступ. У статті висвітлено проблему взаємозв'язку класики й сучасності на прикладі лірики Максима Рильського, його "неокласичних" переконань. Методи. Методика дослідження полягає в адекватному декодуванні тексту М. Рильського, йдучи від нього, а не від сторонніх літературно-критичних матриць. Результати. Неполемічний за вдачею поет змушений був дискутувати з опонентами так званої "пролетлітератури", доводити власною творчістю самоочевидні речі, що антична література й культура не суперечать новітній Добі, навпаки - збагачує її, що без знання культурної минувшини неможлива повноцінна культура сьогодення й майбутнього. Висновки. Лірика Максима Рильського засвідчила тонке чуття життєвих, часто драматичних й трагічних процесів початку ХХ ст., навіть передбачала ймовірні катастрофи при втраті чуття морального імперативу, занурювалася в динаміку урбаністичного побуту, переймалася натурфілософськими візіями природного довкілля, репрезентувала аполлонійську настанову "неокласики" при збереженні й дисциплінуванні кардіоцентризму української поезії, репрезентувала високу культуру художнього мислення й експериментування, поставала активним перехрестям традиції й новаторства.
"неокласика", ополлонійство, сучасність, творча дискусія, антична й новоєвропейська літератури, експеримент, провіденційність
Вимовні норми у курсі української мови професійного спрямування (на матеріалах авдіо- та відеозаписів декламованої поезії Максима Рильського)
Вступ. Сучасний освітній процес є практикозорієнтованим, саме тому дисципліна "Українська мова" в освітній програмі "Міжнародний бізнес, комерція та фінанси" Навчально-наукового інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка передбачає формування необхідних компетентностей, зокрема мовнокомунікативної - володіння українською мовою, для підготовки висококваліфікованих та конкурентоспроможних фахівців до професійної діяльності у сфері міжнародного бізнесу, комерції та фінансів. Зважаючи на це в межах зазначеної дисципліни передбачено опанування мовних норм, невід'ємною частиною яких зокрема є акцентуаційні та орфоепічні - вимовні, вивчення яких сприятиме формуванню комунікативних навичок і вмінь, необхідних для виконання професійних завдань. У статті продемонстровано, як можна використовувати авдіо- та відеозаписи в курсі української мови професійного спрямування. На прикладі авдіо- та відеозаписів (у вільному доступі в інтернеті) декламованої поезії Максима Рильського показано, які уміння та навички можна сформувати у студентів, які вивчають українську мову професійного спрямування. Також обґрунтовано використання медійних матеріалів української поезії, зокрема творів Максима Рильського як репрезентанта української літературної мови, тобто як такого, у якого в текстах дотримано вимовні норми. Методи. Для відповіді на запитання, які мовленнєві норми (акцентологічні, орфоепічні) важливі для донесення змісту й думки у професійній діяльності міжнародників, було застосовано загальнонаукові та лінгвістичні методи, а також залучено перцептивний аналіз, який належить до експериментально-фонетичного методу. Аналіз авдіо- та відеозаписів декламованих поезій Максима Рильського передбачав прослуховування, завдяки якому студенти під керівництвом викладача вчилися ідентифікувати, що виходить за межі передбачених мовою орфоепічних та акцентуаційних правил, а що - ні. ПіД час роботи з медіафайлами визначали варіативність у звучанні. Результати. У результаті роботи на заняттях української мови професійного спрямування з'ясовано, що вимовні норми можна вивчати на прикладі творів класиків із залученням, зокрема декламованих поезій Максима Рильського, які в інтернеті у відкритому доступі в "YouTube" та на платформі "Укрліб" (https://www.ukrlib.com.ua/), яка вважається найбільшою онлайн бібліотекою української літератури й дає можливість прослуховувати обрані твори з розділу "Авдіокниги". З'ясували, що робота з медіа передбачає розроблення завдань, спрямованих на формування навичок і вмінь акцентуаційних та орфоепічних - вимовних, необхідних для виконання професійних завдань фахівця-міжнародника. Висновки. Вивчення орфоепічних та акцентуаційних норм української мови є ключовим елементом формування професійної мовнокомунікативної компетентності майбутніх фахівців- міжнародників. Дотримання цих норм забезпечує ефективну комунікацію, сприяє розвитку культури мовлення та дозволяє уникати непорозумінь у професійному середовищі.
українська мова, мова професії, вимовні норми, акцентуаційні та орфоепічні норми, варіативність, Максим Рильський
Вступ. У статті аналізуються літературно-критичні праці М. Рильського, присвячені постаті та творчості Т. Шевченка, що увійшли до 12-го та 14-го томів 20-титомного зібрання творів видатного діяча української культури. Методи. Використано описовий метод та методи аналізу і синтезу. Результати. В опрацьованих шевченкознавчих статтях постає величний багатогранний образ Поета в оптиці М. Рильського. Дослідник вважає Т. Шевченка винятковим поетом у світі за значенням для свого народу. Основною характеристикою митця є його народність; він промовляв за свій народ і від його імені, але робив це власним голосом, володіючи могутньою творчою індивідуальністю. М. Рильський раз по раз підкреслює високу освіченість митця. Пропонує періодизацію творчості Т. Шевченка, називає основні теми та мотиви, унікальні риси, порівняно зі світовими поетами. Визнаючи Т. Шевченка природженим новатором, М. Рильський детально зупиняється на тематичних, жанрових, формальних особливостях його творчості, звертає увагу на мову митця. З огляду на суспільно-політичний контекст, проголошує революційний зміст Шевченкових поезій одним із чільних. Висновки. М. Рильський намагався показати широкі змістові обрії творів митця, його українськість, творчу індивідуальність, надзвичайно широкий душевний діапазон.
українська література, Т. Шевченко, М. Рильський, лірика, новаторство, народний поет
Мемуарна поема Максима Рильського "Мандрівка в молодість": рецептивно-текстологічний аспект
У статті проаналізовано текстологічні та рецептивні аспекти мемуарно-автобіографічної поеми Максима Рильського "Мандрівка в молодість". Наголошено на специфіці мемуарної літератури, її жанрових модифікаціях. Досліджено умови написання твору, зародження і становлення задуму, роль-автора оповідача в тексті. Закцентовано ідейно-естетичні засади творчості Максима Рильського в проекції на спогадовий текст, висвітлено специфіку його художнього письма. Розкрито історичні обставини появи твору в контексті української літератури часів Другої світової війни, актуальність для наших днів. Зауважено на потребі подальшого дослідження історії тексту поеми "Мандрівка в молодість" задля встановлення остаточного, основного тексту для всіх наступних видань цього твору. Вказано на факти цензури та авторської самоцензури окремих частин поеми. Крізь призму спогадового тексту закцентовано важливі соціально- політичні, психологічні, національні, філософсько-екзистенційні проблеми буття. Показано історію формування не лише творчої особистості митця, а й історію цілого покоління, де особисте і суспільне тісно взаємопереплетено. Невід'ємною складовою аналізу твору є рецепція тексту читачами та критикою, співвіднесення власного досвіду з досвідом автора-оповідача, героями оповіді. Сповнена глибоких філософсько-екзистенційних змістів, внутрішніх емоцій і переживань, мемуарно-автобіографічна поема "Мандрівка в молодість" відіграє важливу роль у збереженні духовної, історичної, культурної пам'яті, викликає почуття емпатії, співпереживання. Посідаючи одне з провідних місць у сучасній гуманітаристиці, спогадова література дозволяє краще пізнати самих себе, час теперішній і минулий. Широка жанрова її палітра, яка постійно збагачується, накреслює шляхи нових досліджень у сфері генології, теорії та історії літератури, літературної критики.
мемуари, поема, історія тексту, рецепція, цензура
Філософські параметри віршів-портретів М. Рильського
У статті вірші-портрети М. Рильського розглядаються як онтологічна модель, яка репрезентує основні параметри творчої особистості визначних діячів культури крізь призму подолання корДонів часу. Зображено прикметні риси означених поезій, а саме - творення образів митців на основі яскравих епізодів, визначальних рис характеру чи неординарних вчинків. Неокласична естетика дозволяє автору максимально ємко конструювати художньо-смислове наповнення поезій, використовуючи форму сонету, що надає чіткої структури розгортанню емоційно-творчих станів митців, які є об'єктами зображення. Мета статті полягає у визначенні філософського підґрунтя віршів-портретів М. Рильського, у з'ясуванні художніх характеристик віршів-портретів, у визначенні основних аспектів творення образів у віршах-портретах та в окресленні хуДожньо-смислового навантаження цих образів. Об’єктом ДосліДження виступають вірші-портрети М. Рильського, а преДметом ДосліДження є вивчення філософських параметрів віршів-портретів поета. Методологія дослідження. Для дослідження філософських параметрів віршів-портретів М. Рильського використовується герменевтичний метоД. Також використовується культурологічний метод для осягнення культури як цілісного інтелектуального й естетичного простору, у якому представлені світові культурно-історичні здобутки. Вірші-портрети у поезії М. Рильського преДставляють яскраві прояви культурної пам’яті, реалізовані через призму найбільш вагомих констант буття, а саме, через осягнення реалізації масштабного творчого потенціалу різноманітних постатей з української та світової культури, що втілюється у категоріях емоційного та інтелектуального становлення та вираження. Поетичне слово у М. Рильського стає засобом художньої фіксації тих естетичних та етичних цінностей, які асоціюються із іменами конкретних представників культури та мистецтва, що подолали межі часу.
філософічність, онтологічна модель, образ, культурологічний мотив, поезія М. Рильського, вірші-портрети
Маркери негативних вербальних оцінок життя та творчості О. Довженка як інструментарій формування ідеологем (на матеріалі розсекречених документів спецслужб)
Вступ. Метою нашого дослідження стала ідентифікація та опис маркерів негативних вербальних оцінок у матеріалах розсекречених документів спецслужб щодо життя й творчості О. Довженка як інструментарій формування ідеологеми. Методи. На першому етапі ми ідентифікували в 24 ранДомно віДібраних фрагментах текстів чотири класи слів із маркерами негативних оцінок життя й творчості О. Довженка. На другому етапі ідентифіковані класи слів ми згуртували в суцільний список і звернулися До програми штучного інтелекту (Chat GPT4.0) з інструкціями створити портрет О. Довженка. Третій етап ДосліДження переДбачав розширення кількості Дослідницького інструментарію До трьох електронних програм штучного інтелекту ("Chat GPT4.0"; "Chat Mistral"; "Playground") з інструкціями створити візуалізації іДеологеми "О. Довженко". На четвертому етапі Дослідження на базі вербальної іДеологеми "О. Довженко" Дві програми ("Chat GPT4.0." і "ChatMistral AI") створили Два візуальних зображення. Результати. Нами було встановлено, що віД 100 % (1456) слів у віДібраних фрагментах із вербальними маркерами негативних оцінок життя і творчості О. Довженка в аналізованих текстах лише 12,7 °% були представлені іменниками, прикметниками, Дієсловами і прислівниками з негативною семантикою. Лише кожне восьме слово у віДібраних текстах розсекречених Документів щоДо О. Довженка мають негативні оціночні слова/лексеми. Візуалізація ідеологеми "Олександр Довженко" за вербальними маркерами Дозволила констатувати негативний сумний образ, який циркулював у пресі, на раДіо й у свіДомості громаДян Радянського Союзу в періоД 20-х-30-х рр. ХХ ст. Висновки. Слова-маркери негативних оцінок життя і творчості О. Довженка не є аДекватними реальним негативним оцінкам щодо кіномитця. Якщо іДеологеми на базі слів-маркерів стимулювали програми штучного інтелекту До створення портретів без урахування специфіки негативізації постаті О. Довженка, то вербальний текстовий опис іДеологеми Дозволив програмам штучного інтелекту створити аДекватний портрет-образ кіномитця. Останній з успіхом експлуатувався органами радянської влаДи в періоД віД 20-х До 30-х років ХХ ст. задля досягнення "вищої" соціалістичної мети "очищення" радянського суспільства віД петлюрівців, троцькістів, українських націоналістів тощо.
творчість О. Довженка, ідеологема, маркери, негативні оцінки, інструментарій, візуалізація
Специфіка моделювання медійного образу О. Довженка в журналі "Кіно" за період із 1926 року по 1927 рік
Вступ. Творчість О. Довженка, зокрема кінофільми, графіка, літературні твори, неодноразово ставала об'єктом дослідження науковців. Оцінка творчості митця в українській та закордонній пресі дозволяє створювати загальну картину визнання його таланту в різних країнах. Проте дослідження медійного образу О. Довженка поки що залишається маловивченою темою. У статті "Специфіка моделювання медійного образу О. Довженка в журналі "Кіно" за період із 1926 року по 1927 рік" поставлено мету - ДосліДити специфіку моДелювання меДійного образу О. Довженка в журналі "Кіно" за 1926, 1927 роки, що сприятиме формуванню цілісного уявлення про його меДійний образ. Методи. Під час дослідження було використано аналіз, синтез, узагальнення, описовий і порівняльний методи. Результати. Під час аналізу текстових і зображальних матеріалів журналу "Кіно" за 1926, 1927 роки з урахуванням інформації, отриманої піД час ознайомлення з такими фільмами О. Довженка, як "ЯгіДка кохання" (1926), "Сумка Дипкур'єра" (1927), "Звенигора" (1928), було з'ясовано, що Для моделювання переважно позитивного меДійного образу О. Довженка реДакцією журналу "Кіно" було використано широкий жанровий Діапазон меДіапроДуктів. Висновки. МеДійний образ О. Довженка в журналі "Кіно" почав формуватися з 1926 року, коли з'явилися публікації, пов'язані з його фільмами "Вася-реформатор" (1926) та "Ягідка кохання" (1926). Образ кінорежисера формувався завДяки таким жанрам, як замітки, мінінариси, портретний нарис, есе, фотографії епізоДів фільмів митця з текстівками; малюнок, фотоколажі, шарж із вербальними супровоДами, піДкреслюючи самобутність таланту О. Довженка та його новаторські піДхоДи в кінематографі. Протягом 1926-1927 років у журналі "Кіно" переважно створювався позитивний образ, хоча було зафіксовано один випадок негативного моделювання у формі шаржу, що, імовірно, був спричинений творчим стилем авторів, а не ставленням до режисера.
"Україна в огні" Олександра Довженка в контексті філософських уявлень щодо еволюції культури і цивілізації ХХ ст. (Освальд Шпенглер, Микола Хвильовий, Френсіс Фукуяма, Самуель Гантінгтон)
У статті йдеться про творчу спадщину кінорежисера Олександра Довженка часів Другої світової війни, переДусім кіноповість "Україна в огні", та її сучасний контекст. Попри реалії, які мінімізували присутність українців в історичному полі, митець поДає українство як повноважного суб'єкта військового протистояння нароДів, як автономну культурну систему. Це віДповіДало концепції німецького філософа ОсвальДа Шпенглера, в основі якої лежало уявлення про те, що не існує цілісної світової культури, її склаДають автономні культурні організми. Микола Хвильовий вибуДував своє власне уявлення щоДо концепції німецького філософа, в основі якого про Азійський ренесанс, Україна як авангарД найновішого культурно-історичного типу. За концепцією "зіткнення цивілізацій" Семюеля Гентінгтона, таке зіткнення цивілізацій стало панівним фактором світової політики. Попри уявлення, свого часу сформованого Френсісом Фукуямою про фактичне завершення історії глобальних конфліктів.
культура, цивілізація, ренесанс, Європа, Україна, конфлікт, зіткнення
Вступ. Ім'я Олександра Довженка знають у всьому світі. В Україні більше відома його кінематографічна діяльність, прозова спадщина і щоденник. Але виступи, лекції та публікації Олександра Петровича містять важливі міркування митця щодо виховання та освіти, морально- етичних цінностей і світоглядних орієнтирів, що формують індивіда, впливають на суспільні процеси, визначають ставлення до країни й народу з боку самих громадян та міжнародної спільноти. Попри значну заангажованість, пафос і лозунговість через об'єктивні причини (тиск шовіністичного радянського режиму), тексти насичені слушними наголосами, актуальними досі, щирістю і любов'ю до людей. Методи. У роботі використано філологічний та біографічний методи літературознавчого дослідження. Результати. У статтях, виступах і лекціях Олександра Довженка наявний виразний гуманістичний лейтмотив. Людина-творець виступає осердям історії, оскільки здатна не тільки відображати побачене, почуте, відчуте, але й передбачати, мотивувати до створення потужного прекрасного та нового, надаючи конкретні приклади для втілення в мистецьких образах; постає педагогом для сучасників і прийдешніх поколінь, бо має презентувати зразки моралі, поведінки, ставлення до природи й оточення, спонукати розвиватись і вдосконалюватись, незалежно від місця проживання, віку, статі, професії тощо. Адже кіномистецтво та література є найбільш масовими культурними "діячами", які об'єднують різних людей спільними почуттями й думками. Висновки. ОлексанДр Петрович Довженко - трагічна постать в історії України. Вимушена й насильницька ізоляція-еміграція зумовила постійний внутрішній конфлікт, який лише поглиблювався через нагляд, цькування, цензурування, доноси найближчих. Однак митець навіть за таких обставин залишався вірним собі настільки, наскільки міг розкритись, ризикуючи роботою та життям, бо розумів свою місію - бути педагогом, який дбає про людяність в Людині, бути вигнанцем, який промовляє правду в тексті й підтексті, хай для обраних, і бути- залишатись українцем, який представляє українство завдяки творам у світі та понаДусе любить і прагне повернутись Додому - в Україну.
Україна, мова, мислення, мистецтво, митець, міра, новаторство, автобіографізм
Каскад стилістичних фігур в епізоді "Зачарованої Десни": спадковість поетики
Стаття складається з чотирьох частин: 1) загальнотеоретичної, де з'ясовано стосунки між поетикою і стилем та обґрунтовано їх взаємодію як бінарної опозиції: це знімає низку невідповідностей та неузгоджень у практичному застосуванні відповідного поняттєво- термінологічного комплексу; 2) структуральної, де зроблено стислий огляд формозмістових елементів поетики (вони ж чинники стилю) та основних класифікацій стилістичних (або ж поетичних) фігур від давнини до сучасности, подано власні пропозиції щодо їх удосконалення й подальшого вивчення; 3) практичної, де розглянуто багату палітру стилістичних фігур у знаменитому епізоді прокльонів із кіноповісти Олександра Довженка "Зачарована Десна"; 4) спроби означити кілька можливих напрямів дослідження спадковости поетики твору.
поетика/стиль, бінарна опозиція, стилістичні фігури, класифікація, імпрекація, Олександр Довженко, спадковість поетики
Середньовічні літописні традиції героїчного чину й "Україна в огні" Олександра Довженка
У статті аналізується поняття середньовічного літописного "героїчного" чину та його вплив на ідейний простір кіноповісті "Україна в огні" Олексадра Довженка. Дослідження базується на аналізі найдавнішого києворуського літопису "Повість врем'яних літ", зокрема воїнських повістей про князів Олега і Святослава та проекції заявлених ідей на твір О. Довженка "Україна в огні". Наголошується, що образи князів-воїнів, зокрема Святослава, його гасло "йду на ви", пріоритет воїнських цінностей, оборона Вітчизни, боротьба з іноземними загарбниками складають основу поняття "героїчний чин". У творі О. Довженка актуалізується та інтегрується в нову добу середньовічний героїчний чин і образ воїна, лицаря, творячи контекст боротьби України та її героїв у боротьбі з фашистськими загарбниками. Зазначається, що письменник апелює і до радянського режиму, який залишив його Вітчизну в огні, що призвело до численних людських жертв і руйнувань.
українська література, Середньовіччя, воїнська повість, Олександр Довженко, кіноповість,
Рецепція постаті Олександра Довженка у французькій кінокритиці ХХ століття
У статті йдеться про сприйняття творчості О . Довженка у французькій кінокритиці ХХ ст. Подано огляд літератури щодо вивчення французькою кінокритикою рецепції творчості українського кінорежисера. Проаналізовано праці Є. Деслава, Л. Муссінака, Ж. Садуля, М. Омса, Б. Аменгаля та ін. Зазначено аспекти, на які звертали увагу французькі кінокритики, аналізуючи творчість і досягнення українського кінорежисера (аналіз фільмів, використання нових технічних прийомів, роль українського національного менталітету у творчості О. Довженка, детальна біографія митця та естетичні категорії, навколо яких будуються фільми О. Довженка).
кінодискурс, кінокритика, кіно, кіномистецтво, кіноприйом, кінематограф, рецепція
Жанрова специфіка ліричного фрагмента у доробку О . Довженка, Є . Маланюка та П . Тичини
У статті розглянуто формозмістові особливості щоденників і нотатників знакових українських літераторів ХХ століття - ОлексанДра Довженка, Євгена Маланюка та Павла Тичини. До уваги взято концепт інтермедіальності, завдяки якому показ конкретного феномена буття утверджується у парадигмі творчості письменників як результат синтезу мистецтв і водночас імпульс для нового творчого пошуку. Показано, що важливу роль в оповіді подібного ґатунку відіграють порівняння, перифрази, образи-символи та архетипи, сенсорні (кольорові, звукові, дотикові) та мистецькі (літературні, живописні, архітектурні, кінематографічні) концепти, а також специфічний поетичний синтаксис - паралелізм, парцельовані конструкції, називні речення.
проза, щоденник, ліричний фрагмент, нотатник, доробок Олександра Довженка, Євгена Маланюка та Павла Тичини, художня мова, мистецтво
Вивчення екзистенційних проблем у творах про війну О. Довженка й О. Коломійця
Вступ. Війна - це завжДи наДзвичайно жорстоке випробування в житті не лише кожної звичайної люДини, а й нації загалом. ПіД час війни люДи яскраво виявляють як свої найкращі, так і найгірші риси. Вони зДатні на потужні злети та паДіння Духу і героїзму, але можуть опускатися й До Девіантної повеДінки, зокрема зраДи. Тому О. Довженка та О. Коломійця завжДи хвилювали проблеми люДської повеДінки на війні. Як люДина вирішує екзистенційні проблеми в цих абсурДних умовах нелюДських випробувань: відповідальність, обов'язок, сенс життя, вибір, самотність тощо? У своїх творах митці зображували героїв як високоблагороДних, мужніх, що прославляють їхню волю До перемоги, незламність, вірність обов'язку, любов До життя. Методи. Для вирішення окремих завДань у ДосліДженні використовувалися метоДи: описовий, порівняльно-історичний, структурний з використанням метоДу компонентного аналізу та елементів статистичного аналізу. Результати. ПіД час Другої світової війни О. Довженко був військовим кореспонДентом, він особисто бачив усі жахи цієї катастрофи. Його кіносценарії на воєнну тематику "Повість вогняних літ" і "Україна у вогні" та оповіДання "Стій, смерть, стій!", "На колючому Дроті", "ВіДступник", "Незабутній", "Мати", "Воля До життя" сповнені болем і стражДаннями, але воДночас і вірою в перемогу українського нароДу наД ворогами. Кіноповість "Україна у вогні" є центральним твором О. Довженка про війну. Автор втілив свої переживання, розДуми та переконання у Думках і вчинках своїх героїв. Він зосереДився на стражДаннях і стійкості українського нароДу, Демонструючи жахи обстрілів, полону, знущань і смерті, окупації та руйнувань. Через образи героїв, зокрема роДини Запорожців, хуДожник переДав свій внутрішній біль та лютий гнів До німецько-фашистських загарбників, піДкреслив абсурДність війни та її жорстоких наслідків. Драматичні твори Драматурга О. Коломійця, який на початку Другої світової війни Добровільно пішов на фронт зі стуДентських лав, також вирізняються глибиною розДумів про люДину на війні. Це такі Драми, як "Планета Сперанти", "Горлиця", "Синій олень", "Кравцов". Твори про війну О. Довженка та О. Коломійця характеризуються схожими основними екзистенційними проблемами: пошук сенсу життя, ідентичності, самовираження, морального вибору та особистої свобоДи. Висновки. Навіть в умовах тоталітарного суспільства та суворої цензури О. Довженко та О. Коломієць продовжували найкращі траДиції української літератури, створювали хуДожні образи люДей, які опиняються в абсурДних умовах війни та вирішують питання пошуку сенсу життя, ідентичності та самосвідомості, морального вибору та особистої свобоДи тощо. Це справДі найкращі представники українського народу - високоблагороДні, мужні, волелюбні, незламні, вірні обов'язку захисники України віД ворогів. О. Довженко та О. Коломієць Досліджували люДську особистість у смертельних кризових ситуаціях, зосереджували свою увагу на екзистенціалах смерті, Долі, вибору, опору ворожому сереДовищу та волі До життя. У сучасних реаліях російсько-української війни всі ці екзистенціали залишаються актуальними, що відображається в літературних творах сучасних письменників про війну.
екзистенціалізм, екзистенційна криза, абсурДність ситуації, особиста свобода, моральний вибір, ідентичність
Олександр Довженко в проєкціях української радянської літератури
Неординарний талант О. Довженка - новатора в кінематографії і прозі, засновника синтетичного інтермедіального жанру "кіноповісті", письменника й кіносценариста світового рівня - не вміщався ні в куці межі панівного "соцреалізму", ні комуністичні доктрини, до яких він часто апелював, суперечив принципам тоталітарного режиму, до вимог якого він змушений адаптуватися, що не могло не позначитися на його психотипі. Роздвоєння свідомості О. Довженка між комуністичною ідеологією й національною ідентичністю відповідало партійній концепції літератури "соціалістичної за змістом, національної за формою". Усвідомлюючи її обмеженість, О. Довженко запропонував штучну ідею "розмаїття тенденцій", котру підхопив Л. Новиченко та інші літературознавці, реалізували апологети "соцреалізму". Перебуваючи в епіцентрі літературно-мистецького життя, маючи неабиякий авторитет, митець своїми поглядами й творчістю не лише впливав на українську радянську літературу (мистецтво), а й визначав її амбівалентну сутність, перспективу розвитку.
cinema, "socialist realism," national identity, Soviet literature, split consciousness
Жанрово-стилістична характеристика текстів з архіву Олександра Довженка
Вступ. У статті проаналізовано жанрово-стилістичну характеристику текстів з архіву О. Довженка, зразки яких оприлюднено вперше в Україні у 2024 році до 130- ї річниці від дня народження письменника й кінорежисера в межах онлайнового проєкту "Олександр Довженко: цифрова колекція" на сайті Центрального державного архіву-музею літератури і мистецтва України (ЦДАМЛМ). СереД розглянутих текстів - щоденникові нотатки, творчі й зображальні архівні документи (листи, заяви, протоколи, витяги з протоколів тощо). Опрацьовані тексти не тільки висвітлюють різні віхи життя й творчості О. Довженка, а також репрезентують мову того часу, що можна використовувати на заняттях української мови як іноземної для ознайомлення інокомунікантів із мовною політикою України. Тексти з архіву письменника показові щодо заборон української мови в офіційно-діловій сфері у ХХ ст. Методи. Для аналізу текстів з архіву О. Довженка, було застосовано загальнонаукові та лінгвістичні методи. Використана система методів та прийомів дала можливість отримати відповідь на питання: якою ж мовою писали в часи О. Довженка, які мовні засоби були характерні для текстів того періоду, і чи можна зразки проаналізованих документів використовувати в навчальному процесі студентів-іноземців, які здобувають фах філолога. Результати. Ознайомившись із документами та різними текстами в архіві О. Довженка, ми дійшли висновків, що там представлено жанрове розмаїття кількох стилів - художнього, офіційно-ділового, стилю масової інформації та епістолярного. Тексти названих стилів можна використовувати на заняттях з інокомунікантами, які здобувають фах філолога, у межах дисциплін, де вивчаються функціональні стилі української мови, що сприятиме ознайомленню здобувачів освіти не лише з мовними особливостями, характерними для певного стилю, а й пізнанню мовної політики того часу, літературного процесу України і його учасників. Однак зразки представлених текстів в архіві О. Довженка мають бути презентовані в іншомовній авдиторії з розлогими коментарями, що зумовлено екралінгвістичними чинниками, які можуть викликати труднощі в не носія мови. Висновки. Проаналізовані матеріали засвідчили, що мова часів О. Довженка має характерні риси ХХ ст. Серед документів є тести українською та російською мовами, рукописні та друковані, суто текстові й з ілюстраціями. Жанрово-стилістичне розмаїття текстів з архіву засвідчує, що російська мова в період О . Довженка побутувала в офіційно-діловому мовленні, свіченням чого є протоколи, витяги з протоколів, інформаційні довідки написані виключно російською. А от приватні листи, афіші, сторінки з журналів, нотатки, тобто тексти стилю масової інформації, художнього писали у більшості випадків українською з дотриманням норм літературної мови.
стиль, документ, інокомуніканти, українська мова як іноземна, Олександр Довженко
Публіцистика Олександра Довженка та Андрія Малишка періоду Другої світової війни
У статті йдеться про публіцистику О. Довженка та А . Малишка періоду Другої світової війни. Окреслено ідейно-тематичну палітру публіцистики обох письменників; ознаки їхнього літературного новаторства в даному жанрі. Особлива увага звертається на публіцистичні твори, написані в перший період війни, зокрема охарактеризовано коло ідей у творах О. Довженка "Ми утверджуємо мир", "Слава нашому народові!", "Народні лицарі", "Я бачу перемогу", "Велике товариство" та А. Малишка "Київська битва", "Побратими" та ін. Проаналізовано специфіку сприйняття ідей обох митців наступними поколіннями письменників; розкрито особливості індивідуального стилю публіцистики О. Довженка та А. Малишка.
публіцистичні твори, Друга світова війна, літописання, перемога, проблематика, жанр, воїн-визволитель
Естетична функція одивнення у кіноповісті О. Довженка "Зачарована Десна"
Вступ. Одивнення розглядається як художній прийом, який вимагає формування нового сприйняття за допомогою істотної зміни контексту визначених явищ, реалій, предметів, або за допомогою увиразнення самих явищ чи окремих аспектів цих явищ, показаних під іншим кутом зору, що визначає своєрідні асоціативні зв'язки, неочікувані аналогії. Одивнення забезпечує увиразнення нових смислових акцентів, оскільки вимагає конструювання нових форм сприйняття на противагу механічному відтворенню. Мета статті полягає у визначенні прикметних ознак категорії одивнення, з'ясуванні художніх параметрів одивнення, втіленого у кіноповісті О. Довженка, та виявленні специфіки його художньої реалізації. Об'єктом дослідження виступає кіноповість письменника "Зачарована Десна", а предметом дослідження є вивчення естетичної функції одивнення у творі. Методи. Методологія дослідження зумовлюється принципами когнітивного літературознавства. Розглядаються особливості художнього зображення крізь призму сприйняття головного героя твору. Художній прийом одивнення розглядається як важливий компонент формування сприйняття героя твору. Результати. Естетична функція одивнення у кіноповісті О. Довженка "Зачарована Десна" виявляється у зображенні зовнішнього світу крізь призму сприйняття головного героя, відповідно до якого усі складові частини зображеного простору постають у нових, неординарних ракурсах, набувають незвичних характеристик, зазнають різноманітних трансформацій, що увиразнюють естетичні параметри зображення та демонструють художню багатовимірність шляхом поєднання реального та ірреального, реального та сфантазованого, за допомогою одухотворення зображеного світу. Висновки. Важливу роль в одухотворенні усього зображеного простору та його учасників відіграють внутрішні відчуття головного героя, здатного здійснювати дивовижні кореляції між його власним сприйняттям і світом, який він спостерігає і творить.
одивнення, сприйняття, художній прийом, категорія, герой.
Відзначаючи 130-річчя генія Олександра Довженка
Націєтворча місія театру корифеїв